הסיפור הזה מתחיל, כמו סיפורים רבים בעידן הדיגיטלי, בפוסט אחד ברשת X.
ציוץ.
יריית הפתיחה
בדרמה שתזעזע את עמק הסיליקון
ותהפוך לדבר המדובר ביותר בעולם הטכנולוגיה,
תחת הכינוי הבלתי נמנע,
"סוהאם-גייט".
במרכז הסערה עומד אדם,
Soham Parekh,
מהנדס תוכנה הודי צעיר ומוכשר להפליא,
שהפך לסמל,
לרוח רפאים
במכונה של עולם הטכנולוגיה המודרני.
פארק לא היה סתם נוכל,
הוא היה אמן הונאה שהשתמש באצבעות,
לא כדי לבנות אלא כדי לפרק ולנצל מערכת שלמה
הבנויה על מהירות,
אמון וצמיחה בכל מחיר.
הוא הפך לאגדה, ה"זאב של YC Street",
חברות הסטארטאפ המבטיחות ביותר,
רבות מהן בוגרות האקסלרטור היוקרתי Y Combinator,
ולזרוע בהן כאוס.
סיפורו חושף את קו התפר הדק שבין ה-hustle culture
להונאה צרופה
ומעלה שאלות נוקבות על הפגיעויות המובנות של עבודה מרחוק,
על האתיקה של תרבות הסטארטאפים
ועל עלייתם של כלים טכנולוגיים המאפשרים לזייף את הדרך להצלחה.
הכל התחיל בשניים ביולי
אלפיים עשרים וחמש.
Suhail Doshi,
יזם מוערך,
מייסד Mixpanel,
פרסם אזהרה פומבית:
"לתשומת לבכם,
יש בחור בשם סוהאם פארק (מהודו)
שעובד בשלושה-ארבעה סטארטאפים במקביל
וצד חברות YC ואחרות.
היזהרו".
לא בכל יום רואים ציוץ כזה. אמנם X מלאה
בציוצי הכפשות, אבל לא בתעשיית ה-Tech שהכל בה יופי-טופי,
ומקום שכביסה מלוכלכת לרוב מנוערת בתוך הבית.
הציוץ של דושי פתח סכר.
מהר מאוד הצטרפה מקהלה של מנכ"לים אחרים
שסיפרו סיפור דומה להפליא.
כולם העסיקו את פארק,
התרשמו עמוקות מיכולותיו בראיון העבודה,
גילו תוך זמן קצר שהוא עובד בכמה משרות
ופוטר.
התמונה הייתה של דפוס פעולה שיטתי: פארק היה שולח למייסדים פנייה קרה שנכתבה
מעולה,
מציג את עצמו כ-Founding engineer,
מציג קורות חיים מרשימים,
"מרסק את הראיון הטכני",
ולאחר קבלתו הופך לעובד חמקמק,
נעדר מפגישות וממציא תירוצים.
לאחר ימים של שתיקה, בעוד שמו הופך לתופעת אינטרנט עולמית,
פארק התראיין ב-TBPN
כדי להציג את הצד שלו.
הוא הודה מיד:
"זה נכון",
אמר,
והוסיף "אני לא גאה במה שעשיתי
וזה גם לא משהו שאני תומך בו".
הסיבה לדבריו הייתה פשוטה:
הישרדות.
"אף אחד לא באמת נהנה לעבוד מאה ארבעים שעות בשבוע נכון?
אבל הייתי חייב לעשות את זה מתוך צורך.
הייתי במצוקה כלכלית קשה ביותר".
פארק דחה בתוקף את התיאוריה שניהל "סדנת פיתוח" והעביר את העבודה לאחרים.
"הלוואי שהיה לי את הכסף והלוואי שזה היה נכון,
אבל זה לא נכון... כתבתי כל סנטימטר של קוד
בעצמי".
הראיון לדעתי היה גרוע.
פארק הגיע לא מוכן,
שיקר בלי למצמץ,
לא מתנצל,
לא מודע לגודל הנזק.
עזבו אותו אישית,
הבן אדם פגע קשות
במתכנתים מרחוק,
פגע בהודו.
הוא בוודאות שרוף בארה"ב,
שרוף בדרכון.
כל מי שנדבק בו,
כולל החברות שהתוודו ששכרו אותו,
כולל מנכ"ל Darwin שקיבל אותו לעבודה אחרי הראיון -
לדעתי
הודו בשביל גרם נוסף
של פרסום.
השמנא והסלתא של סיליקון וואלי נפלה קורבן למלכודות
שהיא עצמה יצרה.
האקוסיסטם של הסטארטאפים,
במיוחד זה שממומן על ידי קרנות הון סיכון,
פגיע במיוחד להונאות מסוג זה.
הלחץ לצמוח במהירות יוצר נקודות תורפה
שמנוצלות על ידי שחקנים כמו פארק.
אם הלחץ לגייס עובדים הוא אדיר,
ברור שהוא יתנגש עם בדיקות נאותות מעמיקות.
גם עבודה מרחוק,
למרות יתרונותיה מקלה על ההונאה.
היא מסירה את הפיקוח הפיזי ואת הרמזים החברתיים
שהיו עשויים לחשוף אדם כמו פארק בשלב מוקדם יותר.
עוד דגל אדום הוא זה של משחק הויזות בארה"ב.
ישנן
עדויות רבות לחברות טק שכל מטרתן
היא להפיק ויזות עבודה,
להעביר אותן,
לסחור בהן
תוך הטעיה של פקידים קונסולורים.
לא נצפתה כאן,
עדיין,
הונאה בתחום ההגירה,
אבל העדפה של עובדים מרוחקים,
לפעמים בטענות שווא, והמאסחרה
של לקנות עובדי טק לפי קילו, סייעה לכך בהחלט.
עזבו טפסי I-Nine ומספרי SSN, אפילו לא ביצעו בדיקת כתובת בסיסית.
פארק טוען שהוא
מתגורר בארה"ב, אבל
לפטופ דנדש שנשלח אליו הביתה חזר
לאחר שהתברר שזו הכתובת של אחותו.
חלק מהחברות ידעו שהוא גר ומבקר בהודו והתחרדו לשמוע
שהוא "בורח מכתב"מ פקסיטני שרודף אחריו ברחובות מומבאיי".
דבר שהתברר כשקר נוסף.
באותו זמן,
אגב,
מתכנתים ישראליים דחפו קוד תוך כדי מתקפה
בליסטית.
והיה עוד משהו ששיחק מצוין לפארק,
הפופולריות של כלי Vibe כמו Cursor
שמאפשרים למתכנת טוב להיות פי עשרה
ולמתכנת רע להיות קצת פחות גרוע.
ולמרות שהוא ציין שחלק מהחברות שעבדתי בהן היו לפני הבום של Co-Pilot,
אפשר רק להניח שתופעת
Over-employment תשגשג ככל שסוכני הקוד האלה
הופכים חכמים
ומהירים יותר.
יש גם היבט פילוסופי:
אם אני יעיל פי חמישה,
למה החברה לא מעלה את שכרי או מקצרת את שעות העבודה?
אולי אני "זכאי" להעביר את הערך העודף למעסיקים אחרים?
הסיכון לחברות מתעסוקת יתר הוא קודם כל אבטחתי.
מחשב מאושר
שיושב בצומתי הארגון יכול לגרום לדליפה
של קוד המקור,
של נתוני לקוחות,
של סודות מסחריים.
השאלה המתבקשת,
האם Soham Gate יכול להתרחש ב-Tech הישראלי?
התשובה מורכבת ותמונה בשילוב הייחודי של תרבות,
חוק ודינמיקה חברתית.
בישראל החוק לא אוסר באופן גורף על עבודה נוספת או moonlighting,
עם זאת מערכת יחסי עבודה מושתתת על חובת אמון ונאמנות של העובד כלפי מעסיקו.
תום לב,
ההימנעות מניגוד עניינים - אלו חובות
גם אם אינן כתובות מפורשות בחוזה.
אני לא עורך דין,
אבל נראה שהמעשים של פארק במומבאיי היו נחשבים להפרה יסודית בתל אביב
עם תוצאה ברורה,
פיטורים מיידיים עד כדי שלילה
של פיצויי פיטורים
(בכפוף לשימוע פורמלי כמובן).
ויש גם את התרבות של ההייטק הישראלי שבה "כולם מכירים את כולם",
האקוסיסטם הישראלי מרושת באופן יוצא דופן,
תהליכי הגיוס נשענים בכבדות על המלצות ובדיקות מרובות ערוצים.
פייסבוק,
אינסטוש,
תמונה בווטסאפ למשל,
יזם שמגייס מהנדס צפוי להתקשר למכרים משותפים,
לפעמים בלי הרשאה
כדי לקבל חוות דעת
לא רשמית.
בישראל גם דוחפים המון את תרבות "המשפחה".
לכידות,
אחוות יחידה וחיבוק חם,
הונאה כזאת לא תהיה רק עבירה על חוזה אלא בגידה אישית.
אבל לפני שהיא תקרה,
מישהו יזמין אותך לראיונות,
סתם לשתות איתו קפה
או לחתום,
פיזית.
פרשת סוהאם מבהירה שהעולם השתנה,
עבודה מרחוק ובינה מלאכותית כותבים מחדש את חוקי המשחק,
השאלה בראיונות היא לא רק
"האם אתה יכול לעשות את העבודה?",
אלא
"בכמה עבודות אתה כבר עובד?".
פארק הציג כיצד כישרון יכול להיות מנוצל לרעה
וכיצד טכנולוגיה יכולה להעצים הונאה במקום חדשנות.
פארקים כאלה מאלצים את התעשייה לערוך חשבון נפש
ולהגדיר
מהם עבודה,
אמון וערכים במאה העשרים ואחת.
בנייה של מערכות חסינות יותר
תהיה משימה מרכזית של מנהיגי טכנולוגיה בשנים הבאות.
פלו קריבלו,
היזם של Lindy מסכם:
"הלקח האמיתי
הוא שאנחנו כתעשייה צריכים לעשות הרבה יותר 'שיימינג' פומבי".
אני
לא בטוח.
עד הפעם הבאה,
תהיו טובים ותמשיכו להיות סקרנים.
יאללה ביי.